Pământul nostru este singura planetă cunoscută,
care întreține viața.
Și o face din belșug.
De-a lungul anilor, am fost destul de norocos pentru a călători,
în unele din cele mai îndepărtate și extraordinare locuri de pe Pământ,
pentru a descoperi și filma viețuitoarele.
Aceasta este cea mai mare floare din lume!
Balena albastră!...
Este cea mai mare creatură care există pe Pământ!
Numărul și diversitatea animalelor și plantelor
sunt uimitoare.
Estimările numărului diferitelor specii variază...
între 6 milioane și 100 de milioane.
Nimeni nu știe exact câte specii de animale se găsesc aici.
Oriunde ți-ai îndrepta privirea, găsești viață!
Există adesea, o multitudine de variații ale aceleiași specii.
De exemplu, în jur de 200 de feluri de maimuțe,
și 315 varietăți de păsări colibri,...
aproape 1.000 de feluri de lilieci.
Iar cărăbuși,... cel puțin 350.000 de soiuri!
Fără a mai aminti cele aproape un sfert de milion de plante și flori.
Diversitatea este uimitoare!
Chiar și în această pădurice din Anglia,
veți întâlni patru sau cinci soiuri diferite de cintezoi.
De ce trebuie să existe o diversitate atât de impresionantă?!...
Și cum putem explica această vastă paletă de viețuitoare?
În urmă cu 200 de ani, s-a născut un om
care avea să explice această uimitoare diversitate a viețuitoarelor.
Prin aceasta, el avea să revoluționeze modul în care înțelegem lumea,
și locul cuvenit nouă, în aceasta.
Numele său, a fost Charles Darwin.
CHARLES DARWIN ȘI ARBORELE VIEȚII
Redactat și prezentat de David Attenborugh
Această carte, "Sfânta Biblie",
explică modul în care a apărut această minunată diversitate.
În cea de-a treia zi, după creație, Dumnezeu a creat plantele,
în cea de-a cincea zi, peștii și păsările,
iar apoi,... în cea de-a șasea zi, mamiferele,
și în cele din urmă, omul.
Această explicație, a fost crezută cuvânt cu cuvânt,
de aproape întreaga Europă occidentală, o bună perioadă din ultimii 2.000 de ani.
Generații la rând de pictori, au redat-o, pentru cei credincioși.
Această versiune a fost pictată în Italia, în secolul XVI,
Aici îl avem pe Dumnezeu în grădina raiului,
care este acum populată cu tot felul de animale.
Aici, El îl extrage pe Adam din pământ.
Iar aici, El crează prima femeie adormindu-l pe Adam,
apoi, luându-i o coastă,
o extrage pe Eva pe acea parte.
Și ea, se ivește însoțită de doi îngeri.
Iar când Dumnezeu a terminat,
le-a spus lui Adam și Evei, următoarele:
"Creșteți, înmulțiți-vă, umpleți pământul, și supuneți-l;
și stăpâniți peste peștii mării, peste păsările cerului,
și peste orice viețuitoare care se mișcă pe Pământ."
Aceasta atestă clar că în conformitate cu Biblia,
omenirea poate exploata natura după bunul plac.
Această perspectivă a superiorității omului
era încă valabilă când, în 1841,
o navă explorator, "The Beagle",
și-a început călătoria în jurul lumii.
La bordul său, în calitate de însoțitor al comandantului,
se afla tânărul de 22 de ani, Charles Darwin.
Ei au traversat Atlanticul și au ancorat pe coasta Braziliei.
Acolo, abundența formidabilă a naturii tropicale,
i-a uimit pe noii veniți.
La fel cum am fost uimit, și eu, când am refăcut traseul lui Darwin,
acum 30 de ani, pentru a realiza un documentar de televiziune
consacrat diversității naturii.
Darwin, în copilăria lui, fusese un colecționar pasionat de insecte.
Iar el, aici, a fost atât de fascinat, ajungând într-o stare aproape euforică.
Într-o singură zi, pe o arie foarte mică,
el a descoperit 69 de specii de cărăbuși.
Așa cum a menționat în jurnalul său,
"Este îndeajuns pentru a tulbura liniștea mentală a oricărui entomologist,
care ar lua în considerare viitoarele dimensiuni ale unui catalog complet."
S-au îndreptat către Sud, au ocolit Capul Horn,
și astfel au pătruns în Pacific.
Iar apoi, în septembrie 1835,
după aproape 4 ani de navigație,
au poposit pe misterioasele insule Galapagos.
Aici au descoperit creaturi care nu existau nicăieri altundeva în lume.
Cormorani care își pierduseră abilitatea de a zbura,...
șopârle care se aventurau sub valuri, pentru a paște pe fundul mării.
Darwin, care studiase botanica și geologia la Universitatea din Cambridge,
a adunat câteva specimene de animale și plante.
Și cum era normal, atunci când se afla pe țărm pentru investigații,
descria în jurnalul său ceea ce găsea.
"Ajutorul meu și cu mine, am acostat câteva mile la nordest,
cu intenția de a examina ținutul denumit anterior
ca asemănător hornurilor".
Hornuri vulcanice, presupun.
"Comparația ar fi fost mai exactă dacă aș fi spus,
furnalele oțelăriilor din apropiere de Wolverhampton"
Locuitorii Britanici din Galapagos pretindeau că pot recunoaște
în funcție de forma carapacei broaștelor țestoase gigantice,
de pe ce insulă, proveneau fiecare.
Dacă aveau partea din față rotundă, ele proveneau de pe o insulă umidă,
unde ele se hrăneau direct cu vegetația abundentă la sol.
În schimb, cele provenite de pe insulele aride, aveau o ridicătură în partea din față,
care să le permită să ajungă la vegetația mai înaltă.
Erau oare aceste broaște țestoase de pe diferitele insule,...
specii aparte?
Și în acest caz, reprezentau oare, fiecare în parte,
un act distinct de "creație divină"?
Diferențele pe care Darwin le-a observat între aceste animale din insulele Galapagos,
erau bineînțeles, foarte mici.
Dar dacă acestea s-au produs totuși, nu cumva era posibil ca,
de-a lungul a mii sau milioane de ani,
un întreg ansamblu de astfel de schimbări cumulative,
să poată determina o schimbare fundamentală?
De-a lungul călătoriei spre casă,
Darwin a avut răgazul necesar pentru a medita la aceste lucruri.
Era oare posibil ca speciile să nu fie de neclintit în timp,
și de fapt,... să se schimbe treptat?
Pe drumul de întoarcere, el și-a selectat exemplarele
și le-a trimis unor experți recunoscuți,
astfel încât fiecare să poată fi identificat și clasificat.
Majoritatea fosilelor și oaselor de mamifere,
le-a trimis lui Richard Owen.
Owen era unul dintre cei mai străluciți zoologi ai momentului.
El a fost cel dintâi care a descoperit "dinozaurii",
și a inventat chiar, denumirea lor!
El urma să devină ulterior inițiatorul și întâiul director
al Muzeului de Istorie a Naturii din Londra.
Multe dintre exemplarele adunate de Darwin,
sunt încă păstrate și tezaurizate aici,
printre alte 70 de milioane de specimene găzduite de muzeul înființat de Owen.
Iar acesta,... este unul dintre ele!
Este, în mod evident, maxilarul inferior al unui animal impunător!
Iar atunci când Darwin l-a descoperit, avea încă lipite pe el, bucăți de piele și blană,
așa încât s-a presupus mai întâi că ar fi rămășițele unei specii necunoscute,
încă în viață.
Dar, în momentul de față,
știm că aparține unei specii dispărute acum aproximativ 10.000 de ani.
Un "leneș de pământ" uriaș.
Owen, l-a examinat cu mare atenție,
și în cele din urmă l-a descris, dându-i numele de "Mylodon Darwini",
în onoarea descoperitorului.
Dar acest respect reciproc, între cei doi oameni de știință
nu avea să dureze.
La puțin timp după întoarcerea sa din acea călătorie,
Darwin și-a stabilit reședința la Down House, în Kent.
Aici, el a redactat o descriere a călătoriilor sale,
și s-a cufundat în detaliile tratatelor științifice despre corali și crustacee,
sau despre fosilele din America de Sud.
Dar a și meditat îndelung asupra ceea ce văzuse în Galapagos,
și în celelalte locuri.
Poate că speciile nu erau imuabile!...
În fiecare zi el făcea o plimbare prin această pădurice
pe care o plantase în spatele grădinii sale.
Și aici, el a început să mediteze asupra problemelor istoriei naturii,
inclusiv asupra celui mai mare mister:
Cum era posibil ca o specie să se transforme în altă specie.
El a observat că pentru majoritatea, dacă nu chiar pentru toate animalele,
din multitudinea puilor născuți, puțini ajung să se reproducă la rândul lor.
De exemplu, femela de pițigoi albastru, poate depune foarte bine
vreo 12 ouă pe an, sau vreo 50 pe durata vieții ei.
Totuși, numai doi dintre aceștia ar trebui să supraviețuiască și să se împerecheze,
pentru a menține constantă populația de pițigoi albaștri.
Acei supraviețuitori sunt,
probabil, cei mai sănătoși și mai bine adaptați la mediul lor.
Caracteristicile lor sunt astfel transmise mai departe.
Așa că, de-a lungul multor generații,
și în special dacă intervin modificări ale mediului înconjurător,
speciile, foarte probabil, se vor transforma.
Numai cei mai puternici supraviețuiesc!
Aceasta era soluția!
El a denumit procesul, "selecție naturală".
Acesta ar explica diferențele observate printre cintezoii pe care el i-a adus
din insulele Galapagos.
Ei se asemănau foarte mult, cu excepția ciocului.
Acesta are un cioc foarte fin și delicat,
pe care-l folosea pentru a prinde insecte.
Acesta pe de altă parte,
care provenea dintr-un mediu în care erau multe alune,
are un cioc mare și puternic, care-i permitea să le spargă.
Deci, poate că de-a lungul imensității timpului geologic,
și în special dacă speciile cucereau un nou cadru de viață,
aceste schimbări vor determina transformări într-adevăr radicale.
Pentru a ilustra această idee, Darwin a făcut un desen,
într-unul din carnețelele sale,
prin care arăta cum o unică și străveche specie,
putea da naștere multor altor specii.
Și apoi a scris deasupra acestuia, un provizoriu, "Eu cred".
Acum trebuia să-și dovedească teoria.
Și a investit ani din viață pentru a strânge dovezi abundente și convingătoare!
A întreținut o extraordinară corespondență.
Ajungea să scrie zeci de scrisori pe zi,
adresate oamenilor de știință și naturaliștilor, din întreaga lume.
El a remarcat deasemenea că atunci când oamenii au început domesticirea animalelor,
aceștia au făcut experimente în folosul său, secole de-a rândul.
Toți câinii domestici sunt descendenții unei singure specii ancestrale, lupii.
Crescătorii de câini selectaseră anumiți pui
conform caracteristicilor ce li se păreau mulțumitoare.
Natura la rândul ei, alege acei pui care sunt cel mai bine adaptați
la un anumit mediu de viață.
Dar în esență, este vorba de același proces.
Și în ambele cazuri, acesta a produs o varietate uimitoare.
De fapt,
multe dintre aceste rase diferite
pot fi considerate specii diferite,
deoarece ele nu se mai pot împerechea.
Din motive pur și simplu mecanice,
nu există nicio modalitate pentru un Pechinez
să se împerecheze cu un Great Dane.
Bineînțeles că prin inseminare artificială
puteți face combinații între aproape oricare dintre aceste rase.
Dar asta deoarece oamenii au selectat rasele de câini,
numai de câteva secole.
Natura face o selecție a animalelor de milioane de ani,
zeci de milioane, ba chiar sute de milioane de ani.
Deci, ceea ce la început erau considerate rase,
au ajuns pe parcurs atât de diferite încât acum, sunt specii.
Darwin, din locuința din Down House,
le-a scris columbofililor, și crescătorilor de iepuri,
cerându-le tot felul de detalii despre metodele și rezultatele lor.
Fiind el însuși un nobil de țară, și posedând o moșie,
era la curent cu creșterea cailor, oilor și bovinelor.
Și a întreprins experimente minuțioase pe plante, în sera sa.
Dar, Darwin era conștient că ideea apariției speciilor, fără intervenția divină,
va șoca întreaga lume.
Și era deasemenea contrară credinței soției sale, Emma,
care avea o devoțiune Creștină.
Poate că din acest motiv, el și-a dorit foarte mult
să se concentreze asupra lucrărilor sale științifice.
El a avut grijă să nu exprime în public convingerile sale religioase,
dar în ultima parte a vieții sale, a renunțat de a mai merge la biserică.
Duminicile, el își acompania soția și copiii, până aici,
la biserica parohială din Down,
dar în timp ce ei luau parte la serviciul religios, el rămânea afară,
și făcea o plimbare pe drumurile de țară.
Poate că, deoarece se temea că teoria sa va stârni multă ură din partea unora,
el a amânat publicarea ei, ani la rând.
Dar a redactat un rezumat cuprinzător al acesteia.
Apoi, pe 5 iulie 1844, a scris această scrisoare către soția sa:
"Dragă Emma,
tocmai am terminat acest rezumat al teoriei mele despre specii" -
Un rezumat care avea 240 de pagini lungime -
"Așadar, am scris aceasta, pentru ca în cazul morții mele neașteptate,
tu să poți sacrifica 400 de lire, publicării ei."
Apoi el continuă, enumerând diverșii săi prieteni naturaliști,
care vor fi rugați să o verifice și editeze,
și își încheie scrisoarea fermecător!
"Dragei mele soții, cu afecțiune C. R. Darwin".
El a continuat să strângă dovezi, să-și perfecționeze teoria,
toți cei 14 ani care au urmat.
Dar apoi, a fost forțat de împrejurări!
În iunie 1858, la 22 de ani de la întoarcerea sa din insulele Galapagos,
chiar în acest birou din Down, avea să primească un colet
din parte unui naturalist care lucra în ceea ce numim astăzi, Indonezia.
Numele său era Alfred Russel Wallace.
Acesta coresponda cu Darwin, de câțiva ani.
Dar, acest colet era unul aparte!
Conținea un eseu ce propunea exact aceleași idei ca și ale lui Darwin...
privind evoluția prin selecție naturală.
Ideea îi venise lui Wallace, în timp ce zăcea în cocioaba sa,
într-o stare de febră semi delirantă, datorată malariei.
Dar, cu toate că ideea sa despre selecția naturală,
era aceeași cu a lui Darwin,
el nu muncise 20 de ani pentru a strânge muntele de dovezi care să o susțină,
așa cum Darwin o făcuse!
Dar, cui să i se atribuie ideea?
În cele din urmă, membrii de seamă ai Societății Linne, au hotărât că
cel mai corect lucru ar fi fost să aibă loc o scurtă prezentare a teoriei,
făcută de fiecare în parte, unul după celălalt,
la o întrunire a Societății, aici în Burlington House, din Londra.
Societatea Linne, atunci ca și acum, era locul în care oamenii de știință
care studiau viețuitoarele din natură, se întâlneau regulat,
pentru a prezenta și discuta lucrări despre observațiile și ideile lor.
Cea susținută pe 1 iulie 1858,
a fost urmărită doar de aproximativ 30 de persoane.
Niciunul dintre autori, nu era prezent!
Wallace era la 10.000 de mile depărtare, în Indonezia,
iar, Darwin era răvășit de moartea, cu câteva zile în urmă,
a fiului său, la o vârstă fragedă.
Așa că rămăsese alături de casă, în Kent.
În consecință, cele două lucrări urmau să fie citite de către secretar.
Și din câte ne putem da seama, au avut un efect foarte mic asupra audienței.
Darwin și-a petrecut următorul an, descriindu-și în detaliu teoria.
Apoi, a trimis manuscrisul editorului său, John Murray,
a cărui firmă, ca și acum, avea sediul pe strada Albermale,
în apropiere de Piccadilly, la Londra.
Murray era cea mai mare editură din acele vremuri,
și publicase operele lui Jane Austen, și Lord Byron,
ale căror prime ediții sunt încă expuse pe aceste rafturi din interiorul firmei.
Darwin și-a prezentat cartea ca fiind un rezumat,
dar, chiar și așa,... ea avea 400 de pagini.
A fost publicată pe 24 noiembrie 1859.
Aceasta nu este o primă ediție, ce păcat!...
O primă ediție valorează, hotărât lucru, sute de mii de lire.
Aceasta este o a șasea ediție!
Exemplarul meu personal, pe care observ, l-am cumpărat pe când aveam 18 ani,
și m-a costat generoasa sumă de 1 shilling.
Prima ediție cuprinzând 1.250 de exemplare, s-a vândut imediat.
Și s-a ajuns la o retipărire, iar apoi la o altă retipărire, și tot așa.
Este o carte care conține foarte puțini termeni de specialitate.
Este ușor înțeleasă de către oricine.
Și așa cum ne-am fi așteptat, a stârnit un mare scandal.
Nu numai în această tară, dar realmente, în întreaga lume civilizată!
Ceea ce se pare că i-a deranjat cel mai mult pe oameni,
a fost subînțelesul că oamenii nu erau creația lui Dumnezeu,
așa cum cartea Genezei o stabilise,
ci erau descendenți ai unor ființe asemănătoare cu maimuțele.
Noțiune, care le-a oferit caricaturiștilor o țintă preferată.
Liderii bisericii, conduși de Samuel Wilberforce, episcopul de Oxford,
au atacat-o, pe temeiul că îl retrograda pe Dumnezeu,
și contrazicea povestea Creației, așa cum era explicată ea, în Biblie.
"Iar faptul că Dl. Darwin s-a aventurat departe de calea evidentă a minunilor Naturii,
în jungla supozițiilor fanteziste, nu este un rău neglijabil.
V-am citit cartea mai mult cu durere decât cu plăcere.
Ea reprezintă inspirația turbată a unei minți otrăvite de gaze pestilențiale.
Greșește cumplit!"
Teoria lui Darwin, sugera că viața își avea originea în modele simple,
și că devenise după aceea din ce în ce mai complexă.
El era perfect conștient că această idee despre evoluție,
ridica o serie de semne de întrebare.
De fapt, unele dintre aceste întrebări,
nu-și vor găsi răspunsul până relativ recent.
Dar, încă de pe vremea lui, mulți oameni de știință importanți,
au evidențiat ceea ce păreau a fi, dificultăți insurmontabile.
Iar cel mai important dintre aceștia, a fost Richard Owen.
Cel care, în urmă cu 20 de ani, denumise strămoșul dispărut
al "leneșului de pământ", în onoarea lui Darwin!
De-a lungul anilor, cei doi oameni
au amplificat o profundă antipatie reciprocă,
și s-au certat în repetate rânduri.
Cu toate că Owen nu credea că povestea Grădinii din Eden,
ar fi adevărată în întregime,
nu e mai puțin adevărat că rămăsese un om profund religios.
El s-a asigurat, să nu uităm, că muzeul său
în care erau expuse minunile creației,
reflectă prin arhitectura sa, mărețele catedralele creștine ale Europei medievale.
Iar Owen era conștient de diversitatea vieții.
Doar, își petrecuse întreaga carieră, catalogând-o!
Dar chiar și așa, refuza să creadă că speciile se pot schimba în timp.
El, împreună cu alți inițiatori ai geologiei din epoca Victoriană,
pe măsură ce puneau bazele acestei discipline științifice relativ recente,
au realizat că istoria vieții, în linii mari,
poate fi dedusă prin examinarea rocilor din jurul lor.
Priviți aceste roci, din nordul Scoției!
Știm, datorită fosilelor care au fost asociate cu acestea,
că ele sunt foarte vechi.
Și ele, sunt nisip pietrificat.
Nisip bătătorit care s-a depus pe fundul mării,
strat, după strat, după strat...
Dar, ia priviți câte straturi sunt!...
În mod cert, cele de deasupra,
trebuie să se fi așternut după cele de dedesubt!
Deci, pe măsură ce cobori de la un strat la altul,
de fapt, dai timpul înapoi.
Deci, fosila unei specii, dacă provine dintr-un anume strat,
va avea o vechime caracteristică.
Și dacă le poți recunoaște pe fiecare,
atunci poți începe să retrasezi etapele istoriei vieții.
O Krafta!
Un secol mai târziu, când eu eram la universitate,
iscusința de a identifica fosile și de a le plasa în perioada geologică corespunzătoare
era încă o competență esențială.
Ne exersam cunoștințele printre sertare ca acestea,
pline cu fosile de tot soiul.
Dar, niciuna din ele nu este etichetată,...
doar numerotată.
Deci, trebuia să fii capabil să iei una, și să spui,
"Da, aceasta este o belemnită."
De fapt, ce fel de balemnită este, nu-mi mai amintesc acum!
Și când erai la examenul practic,
examinatorul ar fi ales una dintre acestea și ar fi spus,
"Ce este aceasta?"
Și fie știai, fie nu!
Iar răspunsul tău, reflecta modul în care ai folosit aceste sertare, ore și ore.
Owen nu nega succesiunea în care toate aceste specii apăruseră,
dar el credea că fiecare dintre ele erau creații divine unice, independente.
Cu toate acestea, teoria lui Darwin impunea existența unor legături
nu numai între speciile asemănătoare dar și între marile grupuri de animale.
Dacă peștii, reptilele, păsările și mamiferele
au evoluat dintr-unul spre celălalt,
atunci obligatoriu, trebuiau să existe forme intermediare între aceste grupuri.
Iar acestea lipseau.
Dar apoi, la numai 2 ani de la publicarea "Originii speciilor",
Richard Owen însuși, achiziționează cea mai surprinzătoare fosilă a muzeului său.
Ea fusese găsită în această carieră de calcar, din Bavaria.
Piatra de aici se desface în plăci subțiri,
și a fost folosită drept țiglă pentru acoperiș, încă de pe vremea Romanilor.
Majoritatea sunt "oarbe".
Dar, din când în când, după ce le separi,...
scot la iveală un crustaceu, sau un pește.
Este aproape imposibil să reziști tentației
de a scoate aproape fiecare bolovan pe care-l vezi,
și apoi de a-l deschide ca pe o carte, pentru a vedea după fiecare pagină
dacă conține sau nu, o altă fosilă.
Dar această fosilă, a fost ceva fără precedent!
Și a rămas în continuare, una dintre cele mai mari comori, păstrate
în Muzeul de Istorie a Naturii.
Iată, aceasta este!
Este denumită, Archaeopteryx.
Are, fără nicio îndoială, pene pe aripile sale,
iar mai jos este o coadă.
Astfel, Owen nu a ezitat să o numească pasăre...
Dar era diferită față de orice altă pasăre pe care o văzuse cineva,
deoarece la capătul aripilor sale, avea gheare,...
Și așa cum s-a descoperit mai târziu, nu avea un cioc,
ci maxilare cu dinți pe ele,
și un șir de oase care-i susțineau coada.
Deci era jumătate reptilă, jumătate pasăre.
Aceasta era veriga dintre cele două mari grupuri de animale,
care de acum nu ne mai lipsea.
Măi să fie, chiar poți vedea firișoarele!
Alte exemplare ale aceleiași creaturi, își prezintă penele și mai în detaliu.
Din studiul oaselor de Archaeopteryx
știm că avea, mult spus, un zbor foarte slab.
Deci nu e de mirare că în cele din urmă, a fost surclasat,
de păsările mai moderne, mai eficiente.
Iar aceasta este soarta acestor verigi dintre marile grupuri de animale.
În cele din urmă, ele dispar,
iar singura modalitate prin care aflăm că au existat,
sunt rămășițele lor fosilizate.
Chiar și așa, în ziua de astăzi, trăiește o pasăre care ilustrează
această legătură dintre păsările moderne și reptile.
"Hoatzin-ul" își face cuibul în mlaștinile tropicale ale Americii de Sud.
În apele dedesubtul copacilor, trăiesc caimani pregătiți să înhațe orice pui
care ar putea să cadă din cuib.
Deci, abilitate de a prinde strâns un obiect, este foarte valorizantă.
Iar puii foarte tineri au o modalitate interesantă de o realiza.
Ei au gheare la extremitățile aripilor, precum Archaeopteryx.
Aceasta este o dovadă vie că aripile păsărilor provin din modificarea picioarelor din față
și că odinioară aveau chiar ghiare pe ele.
Există o altă creatură care trăiește în zilele noastre,
care reprezintă o altă verigă dintre două grupuri de animale.
Un descendent al reptilelor care au urmat un drum diferit al evoluției,
și care au dezvoltat nu pene ci blană.
Ornitorincul.
Când specimene ale acestei creaturi,
au fost aduse pentru prima dată, din Australia în Europa,
la sfârșitul secolului XVIII,
oamenii refuzau să dea crezare ochilor!
Și spuneau că este o păcăleală.
Bucăți și fărâme din diferite animale, cusute mai degrabă grosolan, între ele!
Și totuși, acești sceptici de primă oră, aveau dreptate.
Ornitorincul este cel mai extraordinar amestec de animale diferite.
Este parțial mamifer, parțial reptilă.
Și astfel ne oferă ocazia de a observa cum au apărut primele mamifere.
Când vine vorba de naștere,
ea face ceva ce o diferențiază de toate mamiferele, cu excepția unuia.
În cuibul său, într-o vizuină adâncă, ea depune ouă.
Acest amănunt îl leagă pe ornitorinc de reptile.
Și acesta îi dă dreptul să fie considerat cel mai primitiv mamifer încă în viață.
Deci verigile dintre marile grupuri de animale, nu numai că nu lipsesc,
dar există atât ca fosile, cât și ca animale în viață.
Deși istoricul fosilelor oferea un răspuns, așa ziselor verigi lipsă,
acesta ridica deasemenea o problemă majoră...
A început foarte brusc!
Cele mai timpurii fosile de pe vremea lui Darwin,
proveneau dintr-o eră numită Cambrian.
Iar, ele erau de două tipuri:
Acestea, care semănau cu pânzele de fierăstrău, și denumite "graptoliți",
și acestea, ca niște păduchi de lemn imenși, numite "trilobiți".
Era oare posibil ca viața pe Pământ, să fi început
cu creaturi atât de complexe precum acestea?!
Copil fiind, eram un colecționar pasionat de fosile.
Am crescut în orașul Licester,
și am aflat că în această zonă, nu departe de oraș,
în pădurea Charnwood,
se găseau cele mai vechi roci din lume.
Mai vechi chiar și decât Cambrianul.
Și de aceea, prin definiție, ar fi fost lipsite de fosile.
Nu avea niciun rost, pentru mine, să caut fosile în aceste roci străvechi.
Existau, e adevărat foarte rar, unele forme ciudate pe roci,
cum este aceasta de aici.
Dar au fost respinse ca fiind un fel de aberații mecanice.
Vreau să spun, în definitiv,
cum ar fi putut să existe vreo urmă de viață în aceste roci extrem de vechi?
Iar apoi, în 1957,
un elev, cu ceva mai multă răbdare și perspicacitate decât am avut eu,
a găsit ceva, cu adevărat extraordinar!
Incontestabil, fosila unei viețuitoare.
Și iat-o, expusă în muzeul din Leicester,
unde a fost adusă pentru siguranță.
Se numește, Charnia.
Cine se poate îndoi că aceasta este urma unui organism viu?
Ea are un trunchi central, și crenguțe de ambele părti.
De fapt, pare să semene cu un "stilou de mare",
care în ziua de azi crește pe recifurile coraliere.
După această descoperire, s-a găsit în aceste roci, extrem de vechi,
o gamă întreagă de organisme.
Nu numai aici, în pădurea Charnwood, dar și în multe alte părti de pe glob.
Căutătorii de fosile au descoperit în rocile colinelor Ediacara, din Australia,
alte forme ciudate.
La început, mulți oameni de știință refuzau să creadă că aceste amprente vagi,
erau rămășițele unor meduze.
Dar, în momentul de față, s-au descoperit suficiente specimene
pentru a fi siguri că într-adevăr asta și sunt.
Deci, acum știm că viața nu a început brusc,
odată cu acele animale complexe, din Cambrian.
A început mult mai înainte, prin forme simple microscopice,
care ulterior au devenit mai mari,
dar care erau încă într-atât de delicate
încât, foarte rar, au reușit să-și lase amprentele în roci.
Chestiunea vârstei Pământului
ridica o altă problemă teoriei lui Darwin.
În secolul XVII, un episcop Irlandez,
s-a folosit de genealogia prezentată în Biblie, care ducea înapoi la Adam,
pentru a descoperi că săptămâna Creației trebuie să fi avut loc în anul 4004 î.H.
Acesta ar putea să ni se pară nouă, un mod naiv de a gândi,...
dar totuși, ce alte metode existau atunci?
Geologii Victorieni ajunseseră deja la concluzia că Pământul
trebuie să aibă milioane de ani vechime,
dar câte milioane anume, nimeni nu știa!
Apoi, la mai puțin de 50 ani de la publicarea "Originii Speciilor"
a avut loc o descoperire, în ceea ce părea a fi
o disciplină a științei fără nicio legătură,...
dar care, în cele din urmă va furniza răspunsul.
O femeie de origine Poloneză ce lucra la Paris, Marie Curie,
a descoperit că unele roci conțineau un element chimic, numit "uraniu",
care se descompune în timp, cu un ritm constant,
printr-un proces numit radiație.
În zilele noastre, la 100 de ani după extraordinara ei descoperire,
metodologia de datare prin măsurarea schimbărilor în radioactivitate,
a devenit mult mai precisă.
Aceasta este o mostră prelevată din acele roci foarte vechi,
din pădurea Charnwood.
Iar, aceste cristale minuscule se dovedesc a avea
562 de milioane de ani vechime.
Aceasta oferă selecției naturale un timp, mai mult decât suficient,
pentru a produce succesiunea de fosile,
care în cele din urmă va duce la apariția animalelor și plantelor care trăiesc astăzi.
Dar, exista o altă obiecție.
Dacă toate animalele aparținând aceluiași grup, au origini comune,
cum se poate ca unele tipuri de animale să fie răspândite pe toate continentele,
cu excepția Antarcticii?
Și cum se poate, de exemplu, ca broaștele din Europa și Africa,
să fie întâlnite și aici în America de Sud, de cealaltă parte a oceanului Atlantic?
Ținând cont că broaștele au o piele permeabilă,
și nu pot supraviețui în apa de mare.
Darwin, însuși, a făcut o serie de sugestii.
Una a fost că acestea ar fi traversat oceanul, din întâmplare,
plutind pe vegetație...
iar cealaltă, era că poate au existat poduri de pământ, între continente.
Dar până și el, nu era convins de niciuna dintre explicații!
Chiar mai târziu, în anul 1947,
când eram student la geologie, aici în Cambrige,
nu exista o explicație mulțumitoare.
Este adevărat că în anul 1912, un geolog German,
sugerase că, la un moment dat, în trecutul foarte îndepărtat,
toate continentele pe care le găsim astăzi pe Pământ,
erau regrupate, pentru a forma un "supercontinent" imens.
Și că în timp, acesta s-a spart iar bucățile au derivat separat.
Acesta ar fi oferit un răspuns!
Dar când l-am întrebat pe profesorul care ne preda geologia,
de ce nu ne vorbea despre acest lucru, în cursurile sale,...
mi-a răspuns, mai degrabă disprețuitor, trebuie să recunosc:
"Când vei reuși să-mi demonstrezi, că există o forță pe Pământ
care poate deplasa un continent, fie și cu un milimetru,...
atunci am să mă mai gândesc!
Dar până atunci, dragul meu, ideea este complet fantezistă!"
Dar, apoi, în anii '60,
când devenise posibilă cartografierea detaliată a fundului oceanului,
s-a descoperit, nu numai că toate continentele s-au deplasat,
exact așa cum, geologul German sugerase,
dar că ele se mișcă, în continuare.
Magma din adâncul Pământului, este împinsă la suprafață, formând roci noi,
de o parte și de alta a crestelor vulcanice din oceane,
deplasând continentele în același timp.
Amfibienii au apărut inițial pe acest supercontinent
iar mai apoi au evoluat pe fiecare dintre aceste fragmente,
pe măsură ce acestea s-au îndepărtat.
Caz rezolvat!
Poate că cea mai mare problemă, pentru majoritatea oamenilor,
a fost argumentul avansat, în favoarea existenței lui Dumnezeu,
la începutul secolului XIX,
de către un membru al clerului din Biserica Anglicană, pe nume William Paley.
El spunea, presupunând că mergem pe un drum de țară,
și descoperim ceva de genul acesta.
Vom ști, privind pur și simplu la el,
că a fost conceput pentru a indica timpul.
Iar aceasta, presupune existența unui proiectant.
Și același argument se va aplica,
dacă privim la una dintre structurile cele mai complicate din natură,
precum ochiul uman.
Iar singurul proiectant posibil pentru ochiul uman, ar fi Dumnezeu.
Antievoluționiștii pretind că ochiul nu poate funcționa
decât dacă a fost completat, cu toate detaliile.
Darwin, pe de altă parte, susține că ochiul a evoluat,
devenind tot mai complex, de-a lungul unei lungi perioade de timp.
Aceasta ar fi fost posibilă numai dacă fiecare stadiu al dezvoltării sale,
ar fi reprezentat o îmbunătățire a celui precedent.
Iar, în ziua de azi, știm destule despre regnul animal
pentru a realiza că într-adevăr, așa stau lucrurile.
Unele animale foarte simple, nu au decât puncte sensibile la lumină,
care le permit să facă diferența dintre lumină și întuneric.
Dar, dacă un grup de astfel de puncte s-ar forma fie și în cea mai mică adâncitură,
o margine a adânciturii va arunca o umbră, și astfel va indica direcția sursei de lumină.
Dacă adâncitura se mărește, și începe să se închidă,
atunci lumina va forma o imagine tulbure.
Secrețiile celulelor vor devia lumina și o vor focaliza.
Dacă aceste secreții se vor întării, ele vor forma o lentilă adevărată,
care va transmite o imagine mai luminoasă și mai clară.
Toate aceste stadii, complet funcționale,
cu nivele diferite de complexitate,
se regăsesc printre viețuitoarele de astăzi.
Această creatură unicelulară, are un astfel de punct sensibil la lumină.
Viermii plați, au o mică adâncitură conținând puncte sensibile,
așa încât ei pot detecta umbra unui animal de pradă.
Viziunea tulbure a unui melc,
este suficient de bună pentru a-i permite să-și găsească drumul spre hrană.
Iar, caracatița are un ochi cu o lentilă veritabilă,
și poate observa tot atâtea detalii ca și noi.
Deci structura ochiului uman, nu necesită ajutorul unui proiectant supranatural.
El poate fi rezultatul unei evoluții treptate,
fiecare stadiu aducând un avantaj real,...
așa cum o cere, teoria lui Darwin.
Selecția naturală, bineînțeles, are nevoie ca trăsăturile animalelor
să fie transmise de la o generație la alta.
Este evident că puii se aseamănă cu părinții lor.
Cu toții știm asta!
Dar când te gândești puțin,... cum se întâmplă acest lucru?
Pe vremea lui Darwin, nimeni nu avea nici cea mai mică idee,
despre mecanismul, sau regulile ce guvernează acest proces.
Cu excepția, poate, a unui singur om,
care lucra în orașul Brâno, din actuala Republică Cehă,
exact în aceleași vremuri în care Darwin își scria cartea, în Kent.
Numele acestui om, a fost Gregor Mendel.
El a descoperit legile eredității,
prin împerecherea a mii de plante de mazăre,
și observând cum s-au schimbat acestea, de la o generație la alta.
El a observat că, în timp ce unele caracteristici erau transmise direct
de la o generație la alta,
altele puteau de fapt să sară peste o generație.
Cum de era posibil acest lucru?
Mendel și-a explicat acest lucru, sugerând că fiecare plantă,
fiecare organism, conținea în interiorul său,
anumiți factori care erau răspunzători de crearea acestor caracteristici particulare.
Astăzi, numim acești factori, "gene".
Dar, nimeni nu a avut nici cea mai mică idee cum funcționează,
decât după 100 de ani de la lucrările lui Mendel.
Și apoi, răspunsul a fost descoperit în Cambridge.
În 1953, chiar aici, în laboratoarele Cavendish,
doi tineri cercetători, Francis Crick și James Watson,
construiau modele, precum acesta.
Era modul lor de a-și imagina, și a investiga structura
unei molecule complexe, care se găsea în genele tuturor animalelor,
numită, ADN.
Elementul esențial este dat de aceste lanțuri care înconjoară tija metalică,
iar aici este al doilea cu care se încolăcește.
Acesta este un dublu helix.
Funcționarea moleculelor de ADN este înțeleasă cu atâta precizie,
încât putem demonstra ceva care este cu adevărat uimitor.
O genă luată dintr-un animal, poate funcționa și în altul!
Gena care face ca această meduză să fie fosforescentă, de exemplu,
grefată într-un șoarece, va face ca șoarecele să devină fosforescent.
Codul genetic, poate deasemenea să scoată în evidentă, gradul de rudenie.
Până și tribunalele acceptă că amprentele ADN pot stabili
dacă un bărbat este tatăl unui anumit copil.
Și poate deasemenea evidenția
dacă un tip de animale este înrudit cu un altul.
Dovedește, de exemplu, că specia Cangurilor,
animale ce trăiesc la nivelul solului, și se deplasează prin salturi,
sunt rude apropiate cu Koala,
care au ajuns să se cațere prin copaci.
Acest rozător ce mănâncă insecte
are rude ce și-au luat zborul în căutarea insectelor,
liliecii!
Și că o rudă a familiei elefanților, în depărtarea vârstelor geologice,
s-a întors în apă și a devenit "vacă de mare".
Deci, la numai 150 de ani, de la publicarea revoluționarei cărți
a lui Darwin,
genetica modernă a confirmat adevărul fundamental al acesteia.
Toate viețuitoarele sunt înrudite!
Și ne dă posibilitatea de a alcătui cu încredere,
complexul arbore, simbolizând Istoria Vieții.
Acesta a început din mare,
acum aproape 3.000 de milioane de ani.
Molecule complexe, au început să se adune împreună,
pentru a forma compuși microscopici,... celule.
Acestea au fost "semințele" din care "Arborele Vieții" s-a dezvoltat.
Erau capabile să se dividă, înmulțindu-se precum bacteriile.
Și pe măsură ce timpul trecea, s-au diversificat în mai multe grupuri.
Unele au rămas lipite, una de cealaltă, formând lanțuri,
Le regăsim astăzi, sub formă de alge.
Altele au format inele, care s-au prăbușit în ele însele,
creând un corp cu o cavitate interioară.
Acestea au fost primele organisme multicelulare.
Bureții, sunt descendenții lor direcți.
Pe măsură ce au apărut tot mai multe variații,
"Arborele Vieții" a crescut, devenind tot mai diversificat.
Unele organisme au devenit mai mobile,
și au dezvoltat o gură, care deschidea un intestin.
Altele aveau corpul rigidizat de o axă interioară.
Acestea, cum era de așteptat,
au dezvoltat organe senzitive la una din extremități.
O grupă înrudită, avea corpul împărțit în două segmente,
cu mici excrescențe, de ambele părți,
care le ajutau să se deplaseze pe fundul mării.
Unele dintre aceste creaturi compartimentate,
au dezvoltat o piele tare, protectoare, conferind corpului o oarecare rezistență.
Așa încât, de acum înainte, mările vor fi umplute
cu o diversitate și mai mare de animale.
Iar, apoi, cu aproximativ 450 de milioane de ani în urmă,
unele dintre aceste creaturi blindate, s-au cățărat afară din apă,
și s-au aventurat pe uscat.
Iar aici, Arborele Vieții s-a ramificat într-o multitudine de specii,
care au exploatat acest nou mediu, în toate felurile posibile.
Un grup dintre acestea, a dezvoltat protuberanțe alungite, pe spate,
care de-a lungul multor generații, în cele din urmă, au devenit aripi.
Insectele, și-au făcut apariția!
Viața a cucerit aerul,
și s-a diversificat într-o miriadă de forme.
Între timp, tot în mare,
creaturile cu acel ax director din corpul lor,
s-au întărit, osificându-l.
A apărut scheletul,
cu un maxilar articulat, ce putea prinde și imobiliza prada.
Au crescut tot mai mari, și au dezvoltat înotătoare prevăzute cu mușchi,
care le-au permis să capete viteză și forță.
Așa că, de acum, peștii erau cei care dominau apele planetei.
Un grup dintre aceștia a dobândit abilitatea de a înghiți aerul de la suprafața apei.
Aripioarele lor cărnoase au devenit picioare ce susțineau greutatea corpului
iar, acum 375 milioane de ani,
câteva dintre aceste creaturi osoase au invadat uscatul, după insecte.
Erau amfibieni cu pielea umedă,
și trebuiau să se întoarcă în apă pentru a-și depune ouăle.
Dar, o parte dintre aceștia s-au dotat cu o piele uscată, solzoasă,
și au rupt dependența de apă, depunând ouă cu cochilii etanșe.
Aceste creaturi, reptilele, au fost strămoșii broaștelor țestoase, șerpilor,
șopârlelor și crocodililor.
Și bineînțeles, au inclus grupul, care în acele vremuri,
ajunseseră să domine uscatul.
Dinozaurii.
Dar, în urmă cu 65 de milioane de ani, un dezastru imens, a cuprins Pământul.
Indiferent care a fost cauza lui, important este că marea majoritate a animalelor au dispărut.
Toți dinozaurii au dispărut, cu excepția unei ramuri.
Cei ai căror solzi se transformaseră în pene.
Acestea erau păsările.
În timp ce ele se răspândeau pe cer,
un mic grup, aproape insignifiant, de supraviețuitori,
începea să sporească la număr, pe Pământul uitat.
Aceste creaturi, erau diferite față de concurenții direcți,
prin aceea că aveau un corp cald și izolat prin blană.
Acestea au fost, primele mamifere.
Cu majoritatea Pământului rămas liber în urma marei catastrofe,
profitau acum de șansa oferită.
Corpul lor cald și izolat, le permitea să fie activi tot timpul,
ziua, cât și noaptea.
Și în toate locurile, de la zonele nordice, la cele tropicale,
sub apă, cât și pe uscat,
pe câmpiile fertile, cât și în copaci.
Nu poate fi nicio îndoială în privința relației noastre strânse de rudenie
cu acești cimpanzei.
Corpul nostru este atât de asemănător cu al lor!
Proporțiile membrelor și ale feței pot fi diferite,
dar în rest, suntem foarte, foarte asemănători.
Distribuția organelor noastre interne,
chimia complexă a sângelui,
modul în care corpul funcționează,
toate acestea sunt aproape identice.
Iar ADN-ul confirmă acest lucru.
Într-adevăr, suntem tot atât de apropiați față de cimpanzei,
și de restul maimuțelor,
cum sunt, să spunem, leii față de tigrii, și față de restul felinelor.
Deodată, o imagine din trecutul nostru îndepărtat, iese limpede la lumină.
Vremea în care strămoșii noștri îndepărtați, pentru a ține pasul cu mediul schimbător,
au trebuit să intre, și să tină capul deasupra apei, în căutarea hranei.
Acela e momentul crucial, când strămoșul nostru îndepărtat a făcut acel pas
ce separă maimuțele de umanitate.
Muzeul de Istorie a Naturii, din Londra,
este unul dintre cele mai importante muzee de acest gen, din lume.
Richard Owen l-a înființat, dar, aproape un secol mai târziu,
descoperirile din multe domenii ale științei
au arătat că părerile sale, precum că speciile nu se transformă niciodată,
și că rămân întotdeauna aceleași,
erau greșite.
Ideile profunde ale lui Charles Darwin s-au dovedit a fi cele adevărate!
Iar, astăzi, pentru a sărbătorii cea de-a 200 aniversare de la nașterea lui Darwin,
statuia lui a fost luată din vechea locație retrasă,
pentru a fi plasată central, în holul principal.
Ideile profunde ale lui Darwin au revoluționat modul în care privim lumea.
Înțelegem acum, de ce există atât de multe specii diferite,
de ce sunt împrăștiate, așa cum sunt ele, în întreaga lume,
și de ce corpurile lor, și al nostru, sunt alcătuite, în felul în care sunt.
Pentru că am înțeles că bacteriile evoluează,
putem născoci metode de combatere a bolilor pe care ele le cauzează.
Și deoarece putem descâlci relațiile complexe, dintre animalele și plantele,
dintr-un mediu natural,
putem anticipa unele consecințe, dacă începem să interferăm
cu aceste medii naturale.
Dar mai presus de toate, Darwin ne-a arătat că
noi nu suntem rupți de lumea naturală.
Nu avem o supremație asupra ei.
Suntem supuși legilor și proceselor sale,
precum sunt toate celelalte animale de pe Pământ,
cu care, într-adevăr, suntem înrudiți.
Traducerea varinos